Mænd, der tåler plager og tør møde fare, præsterer noget.
Det er stort at leve med mod og dø med evig berømmelse.
Året er 356 f. Kr. I et udmattet, splittet og blodigt Hellas...
Krig! Det er, hvad Demosthenes råber efter. Krig!
Aeschenes lægger ord i min mund.
Sandhed, måske. Det var jeg. Hvordan skulle du ellers sige det?
Dit publikum er føjeligt i dag. Filip fik valuta for sine penge.
- Mine ord var våben og penge. - Ordene, du glemte, var mænd og blod!
Hvis det må siges sådan, ja. Mænd og blod!
- Athens mænd og blod? - For at redde Athen.
Athen? Ikke Olynthus?
Hvis barbaren tager Olynthus, hvad står der så mellem Athen og ødelæggelsen?
Fred!
Athens mænd! Findes der stadig galninge blandt jer?
Hvis det er galskab at ville leve, er jeg helt fra forstanden.
Findes her fornuftige mænd, som stadig mener-
- at vi har ret til at debattere krig eller fred?
Hvem skal kæmpe? Du eller vi?
Hvorfor siger du det? Af kærlighed til dit land eller til Filips guld?
Filip har ført krig mod os siden han udslettede den første græske by.
Og for hver by, der faldt fortsatte Filip med at udråbe fred.
Og til vores evige skam så vi bare til-
- uden at protestere mod hans barbari.
Er I så blinde, at I ikke indser, at dette er Filips erobringsplan?
At udbrede sit herredømme by efter by, stat efter stat.
Gennem bestikkelser, forræderi og våbenmagt.
- Ja? - Fra Makedonien. Bud til kongen.
Filip, vågn op. Bud fra Makedonien.
Hvilke drømme jeg havde...
Mærkelige, urolige rusdrømme.
En budbringer? Hvad er budet fra Makedonien?
- Skal det være godt eller dårligt. - Du har en søn.
Han blev født for tre uger siden.
- Jeg har en søn. - Alexander er navnet, hun valgte.
- Alexander. Og dronningen? - Hun hilser...
"Til Filip. Vær hilset og glæd dig."
"I dag har Olympias, din dronning og kone, født en gud."
- Gud? - Dronningens ord.
Hvilken græsk mor har ikke set sin førstefødte som en gud?
Vær hilset, Filip erobreren.
Vær hilset, egypter.
Jeg vil se min søn.
Han ligner dig. Håret, øjnene, selv skægget.
Et godt navn. Alexander.
Alexander af Makedonien. Alexander af Hellas.
- En lille løve. - En lille gud.
Jeg har hørt den legende.
Tegn på storhed fulgte hans fødsel. Jordskælv og storme.
På himlen faldt en stjerne.
To ørne fløj ned på taget over dronningens kammer.
I det fjerne Asien blev Efesos' tempel ramt af lyn og brændte ned.
Hvordan tydede I disse tegn, spåmand?
To ørne betyder, at han er født til at regere over to verdener.
Tempelbranden betyder, at en fakkel er blevet tændt-
- hvor ilden en dag skal opsluge verden.
Den fakkel er din søn.
Og stjernen, der faldt?
At jeg har født en gud. Avlet af en gud.
Der var flere guddommelige tegn.
Inden hans fødsel drømte dronningen en drøm.
Jeg drømte også en drøm, spåmand. Ved Olynthus' slagmark.
Jeg drømte om død.
Da jeg vågnede, vidste jeg ikke hvis død.
- Forudse det! - De råber efter dig.
Folket har ventet i timevis på at se kongen og hans søn.
- Og hvis du dræber ham? - En ren glæde.
- Og hvis du tager fejl? - Dør kun en spåmand.
Der siger, at Filip af Makedonien...
- Er et menneske. - En galning!
Så kan du spille hele rollen. Dræb hende og drengen også.
Dræbe hende? Og drengen...
Hvorfor ikke? Er det ikke de vilde makedoniske høvdingers lov?
Du ved, at hun er stolt og jaloux.
Lige så vild og mærkelig som bjergene hun er fra og guderne, hun tilbeder.
Jeg ved ikke, hvad hun tænker, men hun er en kvinde, og hun håner dig.
Håner mig?
Hun viser omtanke.
- Og hvad tror du, Parmenion? - Oraklet udråber hans guddommelighed.
- Jeg køber og brænder templer. - Jeg accepterer gudernes vilje.
Hvad er det, du tror på?
Jeg tror på Makedoniens herlighed. På kongedømmet. På hæren-
- du har skabt med din vilje, styrke og troen på, at vi er bedre og stærkere-
- og mere egnet til at regere end nogen andre grækere, også Athen.
Og du har ret, Filip. Det er vi.
Vi må vise verden, at Makedonien ikke svigter.
At hendes rige fortsætter gennem dig og gennem din søn.
Hvis det sker, har vi virkelig levet.
Gå til hende. Du elskede hende før. I kan i al fald leve i fred.
Accepter drengen. Han er din.
Og giv dem, det de vil have.
Alexander.
Også Akilles var avlet af en gud.
Da han blev født, blev det spået, at han ville blive større end sin far.
Og det blev han.
Den skæbne bliver også din, Alexander.
De vil se prinsen. Og dronningen.
- Vær hilset, Aristoteles. - Alexander. Hvem fældede den?
- Ham. Alene, til fods. - Som en duel om kongekronen.
Den duel behøvede ikke at blive udkæmpet. Cleitus er tilbage.
Cleitus?
Cleitus! Den sorte! Min kammerat.
- Dit held, at du blev udvalgt til at gå i krig. - I krig behøves mænd.
- Tre år gør ingen mand. - Hvad gør så, Filotas?
- Nyheder? Min far? - Han har det godt. Alle dine fædre hilser.
- Ender det med sejr? - Stiger solen hver morgen?
Vi foretog et plyndringstogt ind i Persien. Vi krydsede Bosporus en nat.
Et hurtigt plyndringstogt. Før de kunne reagere plyndrede vi tre byer.
En græsk hær i Persien. Hellas drøm i 200 år-
- og æren gik til Filip. Hyld Filip!
Hyld Filip.
Cleitus, hvorfor sendte min far dig hertil?
For at træne nye soldater og tage med dem. Og træne dig, som altid.
- Og tage med os? - Det har jeg ikke fået ordre til.
- Hyld Filip. - Din far vil dig det godt.
Jeg vil ham det godt og elsker ham. Men han samler grådigt æren-
- mens Aristoteles lærer os matematik, historie og logik-
- og måske en af os skriver en bog og bliver kendt som Aristoteles' elev.
Aristoteles. Undskyld mig.
Hvorfor? Du talte som en konge. Og jeg som en lærer.
- Dit blod strømmede også. - Da Cleitus nævnte plyndringen i Persien.
Jeg så, hvad der kan forene landet, så grækere ikke vil dræbe grækere mere.
At vi følger Filip på et helligt felttog.
- For at erobre og indtage Persien. - Vil Hellas følge min far?
Jeg ved det ikke. Det gør han heller ikke.
Det er vanskeligt at glemme årevis med krig og dybt rodfæstet fjendskab.
Filip Barbarens ry gav stadig ekko.
Han kan sejre, men han kommer ikke til at regere.
Ved du, hvor stort Persien er?
Fra Nilen til Indus. Fra Samarkand til Babylon.
Hvor mange forskellige folkeslag bor der?
Kaldæere, armeniere, jøder, parthere, egyptere.
Jeg kender deres skikke og guder.
Det er mere end et imperium. Det er en kolos.
For at herske over det, kræves der en mand så stor, som du kan blive.
Derfor siger jeg "tålmodighed".
Tålmodighed? Min tid er kort.
Da den store zeus gav sin søn Akilles valget-
- mellem et langt liv i ubemærkethed og et kort fyldt af ære, valgte han ære.
Det gjorde jeg også. Akilles døde ung.
Dine venner venter på dig. Det er din tur til at kaste.
Vi grækere er de udvalgte.
Vores kultur er den bedste. Også vores civilisation og vores mænd.
Alle andre er barbarer, og det er vores moralske pligt at erobre dem-
- gøre dem til slaver, og hvis det er nødvendigt, at udslette dem.
Der er mange underværker, men intet mere forunderligt end mennesket.
Persernes livsstil bærer et frø af død og frygt med sig.
Grækernes fører liv og mod med sig.
Grækernes guder ligner mennesker.
Ikke mænd med fuglehoved eller okser med løvehoved-
- men mennesker, som man kan forstå og føle med.
"Storhjertede Akilles' hest trampede lig og skjolde ned-"
"-og alt under den blev fyldt af blod."
"Bloddråber fra hestens hove og vognens hjul."
"Peleus' søn drog frem mod æren med blodfyldte, ubetvingelige hænder."
Et sådant ansvar på hans skuldre... Han tvinges til at vokse op for hurtigt.
- Aristoteles, vi spilder ord. - Du spilder en stor mand. Om et år...
På et år fejede jeg ind over det halve af Hellas.
Om et år kan jeg blive fejet tilbage. Min ven, nu er ikke sejren sikker.
Du bad om min mening. Men hører ikke efter.
- Sig hvorfor. - Af mange grunde.
Jeg kender kun en. Dronningen. Filip, hør på ham!
- Hør hvad? Er drengen ikke loyal? - Han ville give sit liv for dig.
Du beder ham ikke om at kæmpe, men at vælge mellem hjerne og hjerte.
Han vælger rigtigt. Jeg ser ham som mand.
Et illyrisk spyd gennem knæet.
Men hvad er en arm, et ben eller et øje sammenlignet med ære?
Du er vokset. Det er et år siden, jeg forlod dig.
- Næsten to. - Ja.
Høj og lige som et spyd. Et makedonsk spyd!
- Kom I fra Pella? - Nej, fra slagmarken. For at se dig.
- Mig? - Hvordan går det med din mor?
Sidst jeg så hende, havde hun det godt. Det er flere måneder siden. Hvorfor?
- Ifølge Aristoteles er du god til alt. - På nær tålmodighed.
- Du tørster efter ære. - Når vi hører om din sejr...
Det er ingen sejr. For første gang i tyve år retirerer makedoniere.
- Jeg hørte det. - Og?
Min fars navn er Filip af Makedonien.
Kan du regere i Pella, mens jeg kæmper?
- Regere... - Der er opstand.
I min hovedstad. Mit palads! Derfor kom jeg hertil.
Der kræves loyalitet i Filips hus. Kan du regere? Aristoteles er imod det.
- Nogen andre? - Attalos.
- Og du? - Jeg red over tusind kilometer til Mieza.
- Jeg kan regere. - Uanset, hvad det koster?
Jeg kan regere.
I morgen, når solen står højt, skal du og dine kammerater ride ind i Pella.
Og i hele folkets åsyn-
- udråber jeg dig som regent. Over Makedonien.
- Jeg fortæller de andre det. - Alexander!
Jeg har et job at gøre. Farvel, Aristoteles.
Farvel. Tag disse ord med dig og brug dem for, hvad de er værd.
Alexander er mange ting. Han er logik og drømme.
Han er kriger og poet. Han er menneske og ånd.
Han er din søn, men også hendes.
Og han mener, at han er en gud.
Alexander.
Natten var tusind år lang.
- Da jeg hørte, at du var på vej... - Hørte du det? Af hvem?
En soldat eller budbringer. Jeg husker det ikke. Jeg kunne ikke vente.
Jeg ville advare dig. Nej, bønfalde dig.
- Jeg sværger foran guderne at... - Mor. Sig, hvad du vil sige.
Han er gal. Ingen kunne vide sig sikker i Pella i nat. Filip er gal.
- Send dem væk. - Mine venner?
Send dem væk!
- Hvad er det, du siger om min far? - Han trak sit sværd mod mandskabet.
Mod mænd, der længe har været hans venner. Nu er alle hans fjender.
Han tror, at alle konspirerer mod ham. Til og med mig.
Du vil høre det, Alexander. Fra ham. Men du må ikke tro det!
- Det gør du vel ikke, Alexander? - Hvorfor anklager han dig?
Han vil af med mig. Det har han villet i årevis. Han vil gifte sig igen.
- Med? - Attalos niece.
Pas på Attalos. Pas på dem alle sammen.
Hun er ikke dum. Hun lader ham ikke kaste hende bort som alle andre.
- Hun er ung. - Mor...
Gør det han beder om. Vær enig i alt han siger.
Når du er regent...
Når du er regent, vil vi herske.
Vi?
Din far vil se dig.
- Mødte du din mor? - Ja.
Det er forræderi at lave opstand mod staten.
Jeg giver dig magt som regent. Fuldkommen magt.
- Brug den, ellers mister du den. - Min far taler altid klart sprog.
Det er ikke, hvad folk siger. De siger Filip den listige. Ræven.
Tal klart sprog. Ellers svarer jeg ikke.
Hvem gav dig noget valg? Alexander!
- Jeg beder bare om sandheden. - Jeg har været i Mieza hele tiden.
Du mødte hende flere gange. Hørte du intet om konspirationen?
Som konge kan du lægge mig på pinebænken.
Der ligger allerede en mand. En slægtning til din mor.
- Før han døde, udpegede han hende. - Tortur får mænd til at råbe bandeord.
- Er din mors navn et bandeord? - Hvis det er løgn.
Hvis jeg beviser, at hun stod bag...
Vi kan bevise og bande en masse. Enten tror du mig eller ikke.
- Jeg vil gøre det. - Du skal gøre det.
Hør her. Hør godt efter, dreng. Kvinden vil regere.
Hun er dronning.
Klart sprog? Hun kaldes det. Ingen kærlighed mellem os i tyve år.
Hun kan kun regere gennem dig. Du er hendes magt. Hendes redskab.
- Jeg er ikke nogens redskab. - Er du sikker?
Rygtet i Pella siger, at Makedoniens hær er besejret.
Filip er døende. Han er død. Rygtet!
- Hvem spredte dem? - Hende. Kaos i Pella.
Hvem regerer? Det gør hun.
Regenten gør intet, da hun "regerer i dit sted" og for at styrke det-
- kalder hun på sin bror, Epirus' konge.
For første gang i min regeringstid står en fremmed hær ved grænsen.
Nu har hun magten. Antipater tør ikke bruge hæren og giver efter.
Han ved, at jeg kan få brug de soldater, og det har jeg!
Ikke bare kaos i Pella. Mord! Nogle af mine bedste mænd døde.
Det er ikke vigtigt, at Makedonien falder sammen, bare hun må regere i Pella!
Det var derfor, Attalos modsatte sig i går.
Var det?
Og derfor stod Parmenion stille. De frygter hendes magt over dig.
Men det gør jeg ikke.
Alexander. Som din første handling som regent...
- Send din mor væk. - Landsforvise min mor?
Hjem til Epirus! Hun får det godt der.
- Er det din pris? - Hvordan tror du, jeg tog magten?
Jeg ved det. Du dræbte dine brødre. Skal jeg gøre det?
Hvorfor sagde du ikke det i går?
Og hvis jeg gør det, bliver jeg vel dit redskab, far?
Aristoteles havde ret. Du er ikke klar til at herske.
Du kan kun kæmpe og dø som alle andre soldater.
Men lev i det mindste som en. Drik! Vælg en kvinde!
Så gør jeg det! Jeg vælger hende!
Idiot! Idiot! Din idiot!
Med min kongelige ret gør jeg dig, Alexander af Makedonien, til regent.
Du regerer i mit fravær som om du var konge.
Du har magt til at beskatte, samle en hær, erklære krig og holde hof.
Som det er med kongen, ifølge makedonsk lov, er det med regenten.
Han er enehersker over alt.
Det, der er kendt og hemmeligt. Både det almene og det specifikke.
Jeg efterlader Antipater her som din rådgiver.
Alexander. Der er en anden urgammel kongelov.
Ikke at stole på nogen.
Og at lære at være ensom.
- Sover du? - Nej.
Nu er du regent.
Han ønskede det ikke, men havde intet valg.
- Du er regent nu. - Godnat, mor.
- Alexander, jeg sværger foran dig... - Sværg ikke, mor.
Jeg kæmpede for din skyld.
Der er ingen anden, jeg elsker.
Det blev sagt, at han døde. Han tabte kampe.
- Andre gjorde krav på kronen. - Hvorfor, mor?
Kronen er vel min fødselsret?
Du ville sværge på noget før. Sværg på dette.
Guddommelig ret.
Godnat, mor.
Godnat, Alexander.
- Der er fred her. - De gjorde oprør. De skal straffes.
- Din far kan få brug for soldaterne. - Med hans ord...
Regenten er herre over alt. Kendt eller hemmeligt. Både alment og specifikt.
Du skal genopbygge din by her og kalde den Alexandroupolis.
Ikke nogens redskab.
Jeg efterlader regentens segl ifølge ordre.
Det siges i Pella, at du går mod Athen.
Her siges det, at du kæmper mod stammerne og befrir mine fanger.
At du rejser statuer til dig selv, giver byer dit navn. At I alle er helte.
- Jeg gav ordrer. De adlød. - Du herskede godt. For din egen skyld.
Hvor mange af de mænd jeg nu mangler, mistede du på din vej til ære?
Mit ben...
Beklag ikke et sår, der minder os alle om dine erobringer.
Alexander. Gå med mig.
Du har mit humør. Og min ærgerrighed.
Mere end det, tror jeg. Alexandroupolis?
Vent i al fald til jeg dør.
Du får befalingen over venstre flanke. Denne gang knuser vi dem.
Jeg rider ind i Athen. Hvad råber de så? "Filip Barbaren"?
Eller "Filip, krigsherre over hele Hellas"? Du rider med mig.
Alexander, denne pige. Attalos niece.
Hun betyder meget for mig.
- Mit navn er Eurydike. - Det ved jeg.
- Er du bange for at tale med mig? - Bange?
Undskyld, at jeg bruger ordet "bange" om Alexander.
- Det klæder dig at smile. - Dig også.
Vi måske kan indgå i et forbund. Rynk ikke på næsen.
- Du har let ved at give ordrer. - Det var en forespørgsel. Et ønske.
- Du er meget ung. - Et år ældre end du er.
Og meget smuk.
Du ser på en kvinde som din far.
- Jeg er måske er jaloux. - Det er jeg. På hans kærlighed til dig.
- Du har let ved smiger også. - Behøver Alexander smiger?
Sandheden. Hvorfor kom du hertil?
Jeg vil vide om der bliver had mellem os.
Engang, da jeg var meget yngre... Meget meget yngre.
Min far tog sig en ny kvinde. Jeg talte med ham.
Min far har haft mange koner og elskerinder og mange børn.
- Der vil opstå had mellem os. - Jeg var ung og forstod ikke min far.
Hvorfor tillod han rivaler til tronen?
Han lo og sagde: "Min dreng, hvis jeg omgiver dig med rivaler-"
"-har du desto større grund til at overgå dem alle sammen."
Som jeg sagde, havde min far mange koner og elskerinder.
- Du har let ved at græde. - Jeg bærer ikke maske!
- Jeg siger, hvad jeg ser. - Og hvad er det, du ser?
En ung pige, en gammel mand og en ærgerrig general ved navn Attalos.
Og kærligheden ser du ikke?
- Jeg ønskede ikke, det skulle blive sådan. - Så, hvad er det du vil?
At måtte elske Filip og til gengæld blive elsket. I fred.
Som hans elskerinde? Eller kone? Eller hans dronning?
- Som hans dronning. - Må det ske.
Alexander, som jeg sagde før. Pigen betyder meget for mig.
Theben står i vores vej. Vi kæmper i morgen.
At kæmpe betyder måske at dø.
Endnu en gang, jeg beder dig. Lad os ikke skændes.
Jeg sagde "må det ske".
Makedonerne marcherer igen.
Ulven Filip og hans hvalp, Alexander.
Endnu en gang er alt, vi holder helligt i fare.
Ved Chaironeia afgøres hele Hellas skæbne en gang for alle.
Skal landet leve i frihed eller under tyranni?
I denne hellige kamp skal vores forfædres grave give de døde tilbage.
Athenere!
Makedoniere!
Demosthenes har åbent sagt, at slaget om Chaironeia afgør-
- hvem der hersker over Hellas. Makedoniere, giv ham et svar!
Vær hilset, Alexander. Chaironeias helt.
Vi athenere vil begrave vores døde.
Lad dem rådne på slagmarken til stanken når himmelen!
Skål for Chaironeias helt! Alexander!
Og nu, for sejrherren. Skål for mig!
For Filip!
Hård i kamp, generøs ved sejr.
Ser du, Memnon? Jeg besejrer dig og byder jer på middag.
Er det ikke sådan herrer fra Athen opfører sig?
Jeg kan indtage Athen men det gør jeg ikke.
At ødelægge kulturens hjerte ville have været barbarisk.
Og sådan er Filip ikke.
Eller hvad, Memnon?
Eller hvad, athenere?
Eller hvad, Demosthenes?
Eller hvad, Demosthenes!
Filip Barbaren!
Filip Barbaren! Filip Barbaren!
Filip Barbaren danser over jeres lig! Athenere!
Far. Du er Filip af Makedonien.
- Nu krigsherre over Hellas. - Præcis! Min sejr! Mit rige!
Mit Hellas! Ikke dit.
Filip Barbaren! Alexander...
For meget at drikke. Alt for meget at drikke.
Athenere... I får ikke...
Du reddede mit liv.
Du kunne være blevet konge. Du reddede mit liv.
Glem aldrig det.
Filip Barbaren, Filip Barbaren...
En ung pige...
Og en dum gammel fyldebøtte.
For at hædre Athens døde helte sender jeg deres aske-
- tilbage til Athen eskorteret af min søn Alexander.
Der i Athen skal en fredstraktat skrives.
Af min søn Alexander.
De, der døde som mænd på Chaironeias blodige jord...
Vi hylder jer!
Alexander rider til Athen, og jeg bliver her.
En klog beslutning. At vinde krigen og tabe freden ville have været dumhed.
Du ville ikke møde hyldestråb i Athen. Kun had.
Måske en lejemorders dolk.
Hvor og hvornår møder jeg den dolk, min ven?
Til mit ringe hjem, Alexander, og i Athens navn hilser jeg dig velkommen.
Veltalenhed er et ædelt erhverv.
Og jeg har hørt, at det er lønsomt. Hvor ringe er dit hjem, Aeschenes?
Næsten makedonsk. Tomt for alt på nær sejrherrer.
- Vel indøvet. - Vel spillet.
Jeg har hørt om skuespillerne Demosthenes og Aeschenes.
Jeg ser gerne en forestilling.
Hvor var disse velbyggede mænd da vi besejrede jer ved Chaironeia?
Memnon.
Hvis jeg vandt en sådan sejr, havde jeg sagt det samme. Min kone, Barsine.
Og her er Athens senator, en general og flådens øverstbefalende...
Barsine er et persisk navn.
Jeg er perser og græker. Athen er mit hjem. Min mand og jeg elsker det.
Min far sagde engang, at Athen hverken er en by eller en stat. Det er en ide.
Jeg forstår det nu, da jeg er her.
Aristoteles lærte mig, at en ide er større end en mand. Den er guddommelig.
Tror du på det?
Vi kræver ingen penge eller tribut. Athenske krigsfanger slippes fri.
Vi kræver, at alle Grækenlands bystater aftaler, at ingen græker-
- skal gribe til våben mod os.
- Var det alt? - Nej.
Alle her bidrager med mænd, våben og skibe til krigen mod Persien.
- Hvor mange mænd, våben og skibe? - Så mange sejren kræver.
- Hvis sejr? - Dette er aftalen.
Ser I, athenere, vi har tabt retten til at vælge for hvem og hvad vi skal dø for.
Men hvad har I vundet?
Nu kan Hellas' styrke måle sig med alle. Vort land har en skæbne.
Gudernes opgave er at føre græsk civilisation og kultur til verden.
Eller er deres ideer større end deres mænd?
De har enighed og styrke nok til at udføre opgaven. Det har jeg givet dem.
Filip af Makedonien bekendtgør også...
Filip brugte ord for at tjene sit mål.
Denne dreng tror på, hvad han siger.
Mor. Jeg har mange historier fra Athen. Og gaver.
Gaver værdig en dronning.
Giv dem til hende, ikke mig. Jeg er ikke længere dronning.
- Ikke længere dronning. - Afsat på din fars kongelige påbud.
Filip har sagt til hele Hellas at hans kone, din mor, er utro.
- Jag forlader Pella. - Efter kongeligt påbud?
Ikke hans ord. Hans handlinger.
Her er jeg ensom. De ler bag min ryg.
Jeg vil ikke have medlidenhed. Hvis jeg ikke bliver behandlet som før...
Jeg troede ikke, jeg havde flere tårer. Nej!
Nej, Alexander. Gå til hans bryllup i fred.
Accepter det som gudernes vilje. Jeg har min skæbne, og du har din.
Kammerater! Og min søn.
Alexander.
Hvordan får jeg muren mellem os væk? Skal jeg knuse den? Storme den?
- Du byggede den. - Eurydike? Du sagde "må det ske".
Behøvede du at høre det? Hvorfor søger du min godkendelse?
- Fordi du er min søn. - Dit påbud sagde, at mor var utro.
Alle har sin tro. Din mor blandede religion sammen... Det var en fejl.
- Fejlen sværtede mit navn. - Jeg var vred. Jeg tænkte mig ikke om.
Ikke du, far. Du gør intet ud over at veje hvert skridt-
- i dine magtbegærlige vægtskåle.
Du giver ingenting, bare fordi du vil.
Du gjorde mig til regent. Du sendte mig til Athen.
Alexander, din ædle filosof. Du er en gud blandt mennesker.
Hvorfor gik du med til det, hvis du ikke elsker de samme ting?
Lad os tale om, hvordan det egentlig er.
En makedonsk prinsesse.
Fra Epirus eller Athen. Makedonien.
Vil du udelukke mig fra tronfølgen?
- Du spiller et farligt spil, dreng. - Du også.
Tror du, sejren ved Chaironeia gjorde dig større end du er, så mål din skygge.
- Jeg har målt den. - Hvorfor skulle jeg tænke sådan?
Du ser mig som en rival, ikke som en søn.
Hvis jeg gjorde det, var du ikke i live.
Giv mig din hånd. Giv mig den!
For vores nye dronning!
Må guderne endelig give Makedonien en ægte tronarving.
Dit dumme fordrukne svin.
Vover du at kalde mig uægte?
Alexander!
Se på ham, makedonier.
Han vil gå fra Europa til Asien.
Han kan ikke engang gå fra en sofa til en anden.
Mor. Klæd dig på. Vi forlader Pella i nat.
Til alle mænd i Hellas. Jubl og glæd jer.
Denne dag har Filip af Makedonien og hans dronning Eurydike-
- fået en søn. Dette er Filips ord:
"Må al splid ophøre. Må alle forbrydelser benådes."
"Må alle landsforviste vende hjem igen."
Din far hilser dig velkommen.
Byerne har sendt mænd og våben.
Vi går mod Persien denne måned.
Tre hære. Du har kommandoen over den, der går østpå.
- Og Attalos? - Han går sydpå med mig.
- En ceremoni skal holdes ved Pella. - For hans søns fødsel?
Af mange grunde. Det er vigtigt.
Alle ambassadører og generaler i Hellas skal sværge troskab.
Du bør stå ved din fars side.
Min mor skal behandles ærbart i Pella.
- Enig. - Jeg vil høre kongen sige det.
Enig.
Fire af dine kammerater skal forvises.
Harpalos, Ptolemaios, min søn Filotas og Pausanias.
Hvorfor?
- Jeg bestemte det. - Er deres loyalitet forræderi?
De har talt mod mig siden Chaironeia. Også under din landsforvisning.
- Jeg har hørt rapporterne. - Jeg med.
Jeg ved, hvorfor jeg er tilbage i Pella. Jeg så det på gaderne.
- Du behøver mig. - Jeg giver mig ikke.
Jeg heller ikke!
Lad dem vælge. Filotas?
Jeg accepterer det.
Da er det afgjort.
Afgjort.
Pausanias.
Hvordan vil du overleve uden din gud, Alexander?
Jeg accepterede landsforvisning. Ikke vanære.
- Og Filip lo. - Som om jeg var en stalddreng.
Attalos fornærmede dig ikke. Det var Filip.
Filip kunne have givet dig oprejsning. Men han lo.
Saml sværdet op, usle hånd.
En gerning. En ærbar handling...
Min far fik engang spørgsmålet, hvordan en mand kan gå til eftertiden.
Han svarede, dræb den, som udrettede de største gerninger.
Og så, når den person omtales, bliver også han husket.
- Mor. - Alexander!
Du har drukket meget. Gå i seng. Og i morgen...
I morgen?
I morgen. Konge!
Mor...
Hvad var det for en tanke, du gav ham?
- En han allerede tænker. - Hvad tænker du på?
Et navn. Barnets. Kongens nye søn.
- Filip gav ham navnet Karanos. - Et navn som alle andre.
Kongen, der grundlagde Makedoniens kongefamilie, hed Karanos.
Hvad tænker Filip?
Gå foran mig.
Jeg går alene.
Lad ham være.
Alexander...
Må guderne forbande morderen, fra nu til al evighed.
Hvem morderen end må være.
Far.
Hverken på mine hænder eller i mit hjerte. Det sværger jeg på.
Jeg hører, at De vil udråbe en ny konge.
Ifølge gammel skik har Makedoniens hær retten-
- givet af både lov og våbenmagt, til at beslutte, hvem der er konge.
Hånden, der stak dolken i min fars krop var min vens hånd.
Og jeg dræbte min ven.
Min fars mord var nøje planlagt.
Min ven var et redskab for andres formål.
Andre, hvis punge var fulde af persisk guld og som for guldet-
- forrådte sit land og vort hellige formål.
Fra Demosthenes, agitatoren i Athen til mænd her i Pella.
Verden er ikke stor nok til at disse mænd skal undgå min gengældelse.
Soldater! I samledes her på Axios' sletter af min far Filip-
- for å blive ført til den største ære og rigdom-
- nogen hær siden verdens morgengry har opnået.
For at erobre og indtage det persiske imperium.
Intet har ændret sig på nær kongens navn.
Alexander! Alexander! Alexander!
Delegater fra Hellas bystater.
Under Korinth-forbundet udnævnte du min far til krigsherre over Hellas-
- og svor ham loyalitet.
Jeg gør nu krav på den loyalitet og hans titel.
- Korinth? - Vi giver løftet.
Theben?
Tessaloniki?
Argos?
Athen.
Tror De på løfter, som gives under trussel?
Hvis du svigter, tvivler jeg ikke ved Athens porte som min far.
Det tvivler jeg ikke på. Du har ikke min ed.
Den er kun hellig, når jeg, som en græker, har et frit valg.
Memnon landsforvises fra Hellas på livstid.
Med Athens samtykke, naturligvis.
Jeg beordrer også, at Eropos og Hermenes anholdes for forræderi-
- og henrettes ifølge vores urgamle lov.
Eurydike.
- Jeg holdt af hende. - Hun var som min egen datter.
- Begrav hende som en dronning. - Vi makedoniere er religiøse.
Ved selvmord skal begravelsen finde sted om natten.
- Det siges, at hun tog sit eget liv. - Og barnet?
Blev revet fra hende og kastet i offerilden. Også din mor er religiøs.
Hun ville formilde guderne. Er fortællingen for usmagelig, konge?
Skal jeg fortælle, hvem der lagde løkken om hendes unge, smukke hals?
Men jeg er en religiøs mand. Jeg accepterer gudernes vilje.
Menneskets skæbne er menneskets skæbne. Det gælder både dig og mig.
Åh, far. Zeus, min far.
Jeg skal lægge sejre på dit alter-
- som intet menneske eller nogen gud nogensinde har set.
Du, den gud, der gav mig ham. For dig har jeg våget over ham.
Svigt ikke din ed. Hvis hans liv bliver kort, som profetien sagde-
- giv ham i hans korte livstid også det, som profetien lovede.
Rygtet, som varer til tidens ende.
I foråret 334 f. Kr. I en alder af 22 år ankom Alexander-
- med 30.000 mand til Hellespontens strande.
Med denne hær ville han erobre et kontinent.
Jeg erklærer herved, at hele Asien skal erobres med spyd.
Jeg modsætter mig at gå i kamp med Alexander ved floden Granikos.
Dette er Asien. Området er uendeligt som tiden og begge er på vores side.
Østpå ligger der bjerge og ødemark. 3.000 tørstige kilometer til Babylon.
Langs Lilleasiens kyst er der rige havnebyer.
Her er Alexander, som mangler forsyninger-
- og kun kan leve af det landet giver.
- Han må gå ned langs kysten. - Hvad er det, du foreslår?
Retirer og ødelæg alt på hans vej.
Lad ham kun erobre brændt jord, og når han er udmattet...
- På et tidspunkt og sted vi vælger. - Retræte foran en dreng? En skurk?
Drengen tog Hellas på 16 måneder. Hans far skulle bruge tyve år.
Dette er Persien. Vi kan stille op med en million mand.
Ved Granikos bliver styrkeforholdet ens. Udkæmp et slag ad gangen.
Så lad os kæmpe og ikke snakke mere.
- Så kæmp selv. - Memnon!
- Darius. Du betaler for min strategi. - Og for dit mod.
Hvis jeg tvivlede på nogen af jer, var han ikke her. Tal, Memnon.
Persiens herrer, hør godt efter.
Alexander er en løve, som vil have blod. Han må snart fælde et bytte.
Hvis I lader hans ry vokse og giver ham en sejr på persisk jord...
- Hvis vi taber ved Granikos... - Du lyder sikker.
Så skifter Lilleasien side uden kamp.
De ser sig stadig som græske byer.
- De har været persiske i 200 år. - Græker og perser, alle har sine rødder.
Jaså?
Tvivler du også på min loyalitet?
Mine herrer, lad mig tale klart sprog.
Jeg er græker og griber til våben mod en græker.
Dette er ingen leg for os. Vi må vinde, akkurat som dem.
Det er en professionel hær vi skal op imod.
Du talte klart sprog. Nu gør jeg det.
Jorden, I vil brænde, er vores. Høsten er vores.
De blev givet til Persiens adel af de store konger for tusinder af år siden.
Da de stadig levede som dyr på hans græske øer.
Ikke en bid jord eller et hvedekorn må ødelægges.
Det er vores beslutning, kejser Darius.
Vi møder Alexander ved Granikos og besejrer hans hær.
Og jeg skal dræbe ham.
- På jeres hoveder. - På vores hoveder.
Vover du at kaste dig ind i kampen, Memnon?
- Daggryet? - Vores kvinder venter også.
Tiden er en tyv.
- Jeg sender dig ikke til Babylon. - Hvordan kan de så stole på din loyalitet?
Rejs til Miletos med kvinderne og vent på bud om Granikos.
- Som du vil. - Som jeg vil?
Jeg vil mange ting.
Ingen af os tror på det, du gør.
- Dine øjne ser ikke. - Jeg ser intet valg.
- Du fører grækere i døden - De kæmper for penge.
- Og du? - Hvorfor spørger du om det nu?
Skal jeg spørge dit lig senere?
- Skal jeg blive forræder? - Mod hvem og hvad?
Den halve nat hørte jeg dig tale med Babylons konge og herrer.
Du talte i din plagede søvn om forvredne mænd, som vejer hvede-
- højere end menneskeliv.
Hvem bekæmper Alexander? Alle, der hader tyranni, burde gøre det.
- Hader du tyranni eller Alexander? - Mærkelige ord.
Persien er gammelt og korrupt og fortjener at blive udslettet.
- Hele verden fortjener at blive udslettet. - Den behøver en ny kraft, en ny ide.
Og den kraft, den ide kom til Asien og Grækenland, og du ser det.
- Men du forstår ikke. - Alexander.
Jeg er både perser og græker. Jeg kender begge verdener.
Måske er vort Athen også korrupt.
Men dets herlighed er værd at bevare.
Herlighed? Athens eller Alexanders?
Begge, hvis det kræves. Persernes sejr giver det ikke, men Alexanders...
Hvis du ikke forstod det i Athen, må du forstå det nu.
- Og når jeg landsforvises? - Jeg var ikke sikker.
- Du fulgte med. - Jeg er din kone.
Det er et ord. Men i dit hjerte?
- Spørger du nu? - Ja, nu.
Han har vel aldrig forladt hverken dine tanker eller dit hjerte?
- En bitter afsked. - Memnon...
For din skyld, Memnon. Jeg beder for din skyld.
Ved Troja fandt Akilles sin Hektor og dræbte ham.
Hvem bliver min Hektor?
For krigens gud!
Alexander, duk dig!
Forræderiske, morderiske persiske hunde!
Vi beder om nåde.
Alle grækere svor en hellig ed på ikke at gå i krig mod mig.
- Jeg svor aldrig den ed. - Du og dine mænd er bundet af den.
Vi står på slagmarken. Du er sejrherren, vi er de besejrede.
Nej, jeg er krigsherre over Hellas.
Du er en forræder mod dit eget folk.
For mine mænds skyld beder jeg om nåde.
- Spørg perserne, som forlod dig. - Hvordan fejrer du sejren, Alexander?
Ved Chaironeia dansede din far over døde grækere, der kæmpede for friheden.
Frihed? Du kæmper for penge. Fortjen dem!
Da kæmper vi til døden.
Af alle de grækere, der kæmpede ved Granikos slap ingen væk i live.
Dette er legenden om den gordiske knude.
For længe siden, da vi var hårdt pressede-
- blev det sagt, at en konge skulle komme i en vogn og hjælpe os-
- og blive vores hersker.
Det her skete. Kongen var Gordios. Han efterlod vognen her og sagde-
- at den, der kan binde denne knude op skal blive hersker over Asien.
Mange har prøvet. Alle har fejlet.
Efesos, Sardis, Halikarnassos.
Han afskærer den persiske flåde fra portene.
Alexander forvandler det Ægæiske hav til en græsk sø.
Alexander, dit sår...
Disse grækere til Makedonien.
De skal bruge jorden og slide i minerne så længe de lever.
Hele befolkningen skal sælges som slaver.
Og I, athenere. Medborgere i verdens hovedstad.
I, der står for kulturen.
Dignitarer og udsendinge i Persien, som samarbejder med Darius.
Som du gjorde mod min far.
De bliver gidsler for at beholde Athens velvilje.
Velvilje? Efter det du gjorde i Miletos?
Eller ved Granikos? Tror du, dem derhjemme glemmer en sådan brutalitet?
Og vi, der kunne være gået over til din side har lært lektien.
Mod dig må man kæmpe til døden.
Du vandt sejren.
Byttet tilhører dig.
Du vil blive behandlet efter din rang.
- Barsine... - Alexander erobreren!
- Du plyndrede og brændte byen. - Se på mig.
Knuste og tog kvinderne. Hvad forventer du at se?
- Det jeg så, da jeg vågnede. - Du ville se det.
- Det jeg så i Athen. - I Athen forrådte min sjæl Memnon.
Her ved Miletos må Alexander blive elsket.
Og hvad er hans kærlighed?
"Du behandles efter din rang." Det var dine ord!
Min rang er den samme som hendes. Jeg deler hendes ære og skam.
- Alexander... - Hvad?
- Jeg sagde ingenting. - Dine læber formede ord.
Hvad er det du er bange for at sige nu, som du ikke var bange for i går?
Hvilke tanker kæmper i din stormfulde hjerne?
Tanker... stormfuld...
Du valgte at gå. Gå.
Mit hoved er forvirret. Det snurrer.
Hvorfor vælger du altid at være ensom?
Alexander...
Se nu på mig.
Vi fandt disse på slagmarken.
Fra Demosthenes til Darius.
Vi behøver ikke vente på Athens flåde. Lad os møde den her, ved Miletos.
Athen er ikke med os. Heller ikke Hellas. Vi er forrådte.
Det er slut.
- Din stemme eller din fars? - Jeg taler for mig selv.
- Kampen er ikke her. - Problemet er her.
Ingen har sagt det.
Jeg ser det i deres øjne. Og tanker.
"Vend tilbage. Vend tilbage."
Jeg skjuler ingenting, Alexander.
Aldrig for dig. Du leder, jeg følger.
Det er ikke nok. Makedoniere er ikke slaver. Jeg vil have deres hjerter.
Du vil fortsætte. Uden den athenske flåde. Uden støtte.
Med en livline, der strækker sig over 5.000 kilometer tilbage til Makedonien.
Din far skulle have efterladt en garnison her for at holde fodfæstet i Asien-
- og føre byttet til Makedonien med den lille flåde vi har tilbage.
Tvinge Athen til at støtte os-
- og invadere igen med femdobbelt styrke!
- Det ville din far have gjort! - Min far, min far, min far!
Jeg er Alexander, ikke min far!
Hånden, der stak dolken i min fars krop var min vens hånd.
Og jeg dræbte min ven. Det er min ret, eller hvad?
Filip Barbaren, Filip Barbaren! Intet kan stå i Alexanders vej.
Menneskets skæbne er menneskets skæbne. Det gælder både dig og mig.
Makedonier. Jeg opløser vores flåde og sender den hjem.
Vi kom til Asien for at erobre. For at sejre eller dø.
Behøver I at høre flere ord fra mig?
I grækere, som kæmpede for perserne mod betaling-
- er frie til at vende hjem eller tjene mig, hvis I vælger det.
Men det er jeres fødselsret som grækere at leve frie fra tyranni.
Som frie mænd med et frit valg.
Også du er fri til at vende hjem til Athen, hvis du vil.
Jeg behøver ikke Athen mere.
Men hvis hun ikke vil lede den hellige krig, må hun følge efter.
Jeg byder alle mænd velkommen.
Grækere, kaldæere, lydiere og jonere. Hvis de tror på min sag.
Hellas er, hvor du er.
Hvor du går, taler, ånder og lever.
Til Alexander. Skriv.
"Alle Asiens lande har af mig, Persiens Darius, kongers konge-"
"-konge over alle tungemål, fået ordre til at samles på Babylons sletter."
"En hær, som verden aldrig før har set, står foran dig, Alexander."
"Derfor befaler vi dig til retræte og til at vende hjem til din moders barm."
"Du er en uforskammet dreng som i din galskab og dumhed-"
"-tog til Asien med din røverbande for at gøre fortræd."
"Jeg sender en pisk, en bold og en pose guld."
"Pisken for at tæmme dig, bolden så du kan lege med jævnaldrende-"
"-og ikke forstyrre de voksne."
"Guldet er til dine udgifter. Jeg har hørt, at du er fattig-"
"-og da jeg har guld i overflod, behøver du ikke at komme som en tyv."
"Du burde ikke have nævnt dine store mængder guld og sølv-"
"-for nu vil vi kæmpe endnu hårdere til vi har alt, du ejer."
"Du burde ikke have kaldt mig tyv. Eller dreng."
"Hvis du dræber mig, er det ikke en stor triumf."
"Du har bare dræbt en røverhøvding."
"Men hvis jeg dræber dig, som jeg agter at gøre-"
"-vil det blive sagt, at den store krigerkonge døde-"
"-for en lille græsk drengs hånd."
"Jeg marcherer mod dig."
"Min skæbne ligger i gudernes hænder."
"Jeg vil sejre."
- Har han slået lejr? - Tre kilometer væk. De står klar.
- Ingen lastkaravane, ingen telte. - De angriber snart. Allerede i nat.
Og vi?
Vi venter. Giv mændene ordre til at stå klar i nat-
- og at hæve stemmerne i høje kampråb.
40.000 heste. Næsten en million fodsoldater. 200 stridsvogne.
- Faldgruber. 1500 bueskytter. - Rører perserne på sig?
- De klemmer jorden som sin mor. - Slå lejr her.
Lad os angribe nu. Mørket skaber forvirring.
På begge sider, Parmenion. Jeg vil ikke stjæle sejren.
Hvis jeg skal dø, så lad det ske i dagslys. Sig til mændene, at de skal hvile.
Et dårligt varsel! Et dårligt varsel!
Makedoniere! Katastrofe! Ødelæggelse! Død!
Det er et godt tegn. Persernes måne vil blive overstrålet-
- af makedoniernes sol. Eller hvad, Aristander?
Sig til mændene, at de ikke skal frygte. Himlen er på vores side.
Frygtens gud. Til dig, men mod fiasko, giver jeg et offer.
Jeg kalder nu alle guder for at bevise for mig og alle mænd-
- at jeg i sandhed er himlens søn.
Ved at denne dag giver mig sejr.
Om hjælp jeg beder, med udstrakte arme, Ahura Mazda.
Lad gennem retfærdighed mit kongeriges storhed aldrig gå tabt.
Kom til min bistand når jeg kalder.
Generaler, kammerater og officerer.
Før dette budskab til soldaterne under din befaling.
"Dette er slutkampen."
"I dag får Hellas sin hævn. Asien bliver vores."
"Dets rigdom lægges i vores hænder og vores stræben når sin ende."
"Her er stridsplanen."
"Vi er underlegen i alt på nær mod og disciplin."
"Men Makedoniens hær er sådan, at hvis også jeg, Alexander, falder-"
"-er kun en mand gået tabt."
"Perserne er sådan, at hvis hovedet skæres af, dør kroppen med det."
"Stå derfor fast, makedoniere. Vent. Stå fast og vent."
"Når vi angriber, skal I kun tænke en eneste tanke."
"Dræb Darius. Dræb Darius. Dræb Darius."
Darius' bue. Hans skjold og vogn. Den store konge er flygtet!
Han er løbet sin vej. Den store konge er løbet sin vej!
Det er tilsyneladende "kongelighed".
Min mor græder over min far.
Giv os dette, Alexander. Lad os begrave ham, før I dræber os.
Din far lever.
Jeg har intet imod jer eller jeres familie, dronning.
- Modigere end sin far. Hvad hedder du? - Ochus.
- Og du? - Amytis.
Roxane.
Roxane...
Vi tager nordpå til den Kaspiske port for å samle en ny hær.
Min kone og familie. Hvordan går det med dem?
Alexander rider mod os. Han er kun 50 kilometer herfra.
Abdicer.
Væk!
Op!
- Dø, da! - Kejser Darius.
Væk herfra, hurtigt!
- Jeg fandt ham sådan. - Sagde han noget?
Bad om vand. Jeg gav ham lidt.
- Sagde han noget? - Jeg forstod ikke alt.
Noget om skæbnen. Jeg skulle give det til dig.
Så bad han. Så døde han.
"Min søn, Alexander."
"Se, hvad jeg var og er, uden nogen, der lukker mine øjne."
"Må Makedonien og Persien sørge over mig."
"Tag min datter Roxane til din hustru, så Darius' og Filips sæd-"
"-blandes i hende, så vores verdner forenes."
"I dine hænder overlader jeg min ånd."
Så vores verdner forenes...
I dine hænder overlader jeg min ånd.
Må den, der dræbte min fjende træde frem, så jeg kan hædre ham.
Frygt ikke, thi jeg sværger ved guderne og min moder Olympias liv-
- at jeg skal ophøje ham over mine soldater.
Hvorfor forrådte og myrdede du Darius?
Jeg var ikke alene. Vi var enige om, at handlingen ville vinde din gunst.
Og kronen I så arrogant satte på jeres hoved?
- De vandt had og død. - Løgner!
Nej, dig. Han var din herre og ven og du sværgede ham loyalitet.
Jeg holder mit løfte. Du skal ophøjes over mine soldater.
Sat på en stage og efterladt der, så alle kan se og huske-
- at kun en konge må dræbe en konge.
Jeg sørger, mine venner.
Jeg sørger over alle grækere, der ikke levede længe nok-
- til at se sådan et syn. Alexander på Darius' trone.
Ptolemaios skal også have en trone. Troner til jer alle sammen!
I skal alle blive konger! Hefaistion, Nearchos, Harpalos.
Alle mine kammerater, generaler og soldater. Konger, alle sammen!
Bed og I skal få. Guld, sølv, juveler, krydderier, slaver, kvinder.
- Cleitus! Hvor er Cleitus? - Cleitus er fuld.
Og har hvad han behøver.
Også jeg, som Alexander, giver jer alt jeg har vundet-
- da jeg som Alexander er rig på ære.
Min søn, pral ikke.
Skål for min konge! Alexander af Makedonien.
Søn af Filip. Han førte os hertil og fører os sikkert hjem.
Som sejrsrige erobrere!
Krigen er forbi! Darius er død!
Byen brænder! Vores soldater satte byen i brand!
Se, den brænder! Se! Byen brænder!
Som dette palads burde brænde. For at vise, at den hellige krig er forbi.
At Perserriget nåede sin ende. At Alexander har givet Hellas sin hævn.
I kvinder, som fulgte Alexander over hele Asien og har drømt om dagen-
- når vi vender hjem... Skal jeg, Barsine, kaste faklen for dig-
- eller kaster du den for os, Alexander?
Nej.
Nej. Sluk den. Sluk ilden!
Det er mit palads. Mit palads. Mit, mit, mit!
Det skal ikke siges om Alexander, at kun rygende ruiner fulgte ham.
Det, der siges om Alexander er, hvad han vil.
Jeg er ikke for fuld til at indse, at du vil forråde mig som alle andre.
- Eller så forstår du ikke. - Jeg forstår alt for godt.
- Ilden i dit indre. Sluk den også. - Det er himlens ild.
- Lad det få en ende. - Så du kan lænke mig?
- Ja! - Er det din kærlighed?
- Min kærlighed savner grænser! - Frygter du, at jeg forlader dig?
Ingen er min rival på nær din mor og dit begær efter at overgå din far.
Jeg er ikke Filips søn. Jeg er guds søn.
Verden er mit domæne. Min opgave er at herske over den og genopbygge den.
- Vi skal marchere til verdens ende. - Mænd må følge dig, ikke guder.
Mænd vil følge dig. Alle mænd vil gøre det.
Athenere! Alexander kræver, at vi formelt udråber ham til en gud.
Søn af zeus Ammon.
Athen, hvornår kommer de gyldne dage igen? Det undrede Demosthenes.
Nu har du dit svar. Aldrig!
Alexander, som kunne erobre for vores skyld, erobrer nu for sig selv.
Han er herre over to verdener. Europa og Asien.
På ti korte år erobrede han verden.
Han kæmpede sig frem 3.000 kilometer til Babylon.
Miletos, Sayda, Tyros.
Store byer, der faldt for ham.
Til Egypten! Han krydsede Eufrat.
Babylon, Persepolis, Susa. De er alle hans skatkammer.
Han har besejret Darius og gjort sig selv til kongers konge.
Herre over to verdener. Han gjorde det, ingen mænd i historien har gjort.
Han er nu i Indiens land. Længere væk end nogen før ham.
Han har besejret mænd og overgået guderne.
Erklær det, Demosthenes. Forkynd, at han er en gud.
Forkynd Alexanders guddom!
Hvorfor skal tusindernes blod udgydes for en mands umættelige ærgerrighed?
Han har forkastet sin far og hævder, at han er guddommelig.
Det har jeg hørt soldaterne sige.
Gå til Ekbatana. Forsvar vores kommunikationslinjer mod angreb.
Farvel, Parmenion.
Filotas. Du er anholdt for forræderi.
Jeg siger, hvad du vil.
Det er sandt. Jeg konspirerede mod dig.
Jeg og min far Parmenion.
For at underholde dig, store konge.
En konkurrence mellem en makedonier og en perser.
Tyve guldtalenter og provinsen Baktrien. Min konge har været generøs.
Jeg satser alt. Mod en persisk kappe, som jeg jo må vænne mig til.
På at min makedonier kan slå alle persere I stiller mod ham.
- Nå? Tør I satse? Tør I slås? - Vil du tie stille?
Nej. Slaver tier, ikke frie mænd.
- Er jeg ikke fri, så byd mig ikke til fest. - Drik ikke mere. Vinen går til dit hoved.
Din far Filip vandt mange kampe lige så beruset som Dionysos.
Send din mand ind.
- Lad ham leve. - Nej, lad ham dø.
Mange makedoniere døde efter ordre.
- Cleitus, min bror. - Bror til en gud?
Du er blevet stor gennem makedonieres blod.
- Vi sejrede, ikke perserne. - Her er ingen besejrede eller kuede.
- Jo, de, der fulgte dig er kuede. - Ti!
Du er også beruset. Er det passende for en kongers konge?
Cleitus blev afvist af Alexander...
- Gå! - Nej, ikke før jeg har talt færdig.
Så rejs dig, hvis du kan, og tal ud.
Du har forkastet alle, der har hjulpet dig. Til og med din far.
Jeg... jeg reddede hans liv ved Chaironeia.
- Og jeg dit ved Granikos. - Bærer du nag?
Du bærer nag mod alle, som kan skygge for din herlighed.
Ingen levende skygger for min herlighed!
Det gør de døde. Filip, Attalos, Parmenion.
- Det er næsten forræderi! - Det er sandheden!
Skal alle bukke foran din persiske kappe.
Du har forkastet din far og udgiver dig for at være guds søn.
Slip mig! Skal jeg som Darius fængsles af mine venner?
Slip!
Er dette jeres skikke? Belønner Hellas sine helte sådan?
"Skal en mand få, hvad tusind vandt?" Jeg citerer Euripides, din yndlingspoet.
Ligesom din mor og Pausanias gjorde, inden Filip blev myrdet!
Gå nu!
Til Filip!
Attalos... og Parmenion.
Cleitus! Min bror.
Cleitus, min bror.
Er dette Alexander, der græder, fordi han dræbte en mand?
Er det ham, der græder af frygt for loven, og hvad folk skal sige?
Når han selv er loven og afgør, hvad der er rigtigt og forkert.
Det, der gøres af en hersker, er rigtigt.
Det er bare ord. Cleitus er død.
Og jeg dræbte ham.
Vi vender tilbage. Makedonier.
Og jeg, Ptolemaios, Alexanders ven-
- og senere farao over Egypten-
- kan vidne om det frygtelige togt hjem fra Indien til Babylon.
For første gang i ti år-
- retirerede Alexander, syg og træt.
Men han vendte retræten til sejr.
I ham, gennem Cleitus' død, blev en ny ide født.
En ny forståelse. En ny drivkraft.
Det var ikke kun land, der skulle erobres, men også menneskers hjerter.
Ved den tørstige vejs ende, ved Susa-
- bandt Alexander sig selv og os til denne nye ide.
Må dette ægteskab blive frugtbart.
Må børnene af grækeren Alexander og Roxane af Persien-
- være af to verdener, men leve i en.
Og må dette gælde alle grækere og persere, der vies i dag ved Susa.
For jer. I mænd og kvinder som jeg har levet og døet med.
Filip, Eurydike, Parmenion, Filotas, Darius.
Og Cleitus, min bror.
For jer beder jeg denne bøn.
Og for jer beder jeg om fred.
At makedoniere og persere og alle folk i mit rige altid skal være lige.
Ikke kun undersåtter, men folk, der lever og bygger i sjælens enhed.
Vi er alle ens foran gud.
Hvis gud er faderen, er han alles fader.
Nej. Nej. Ikke endnu.
Så meget at gøre endnu.
Barsine...
Et menneskes skæbne...
Guder, har jeg ikke gjort nok i mit korte liv til at tage plads blandt jer?
Skal jeg rammes af et menneskes skæbne?
Barsine, når jeg er død-
- så sørg for, at min krop bæres ud og kastes i floden Eufrat.
Så den forsvinder.
Så mennesker i al evighed tror, at jeg kom fra guderne-
- og vendte tilbage til guderne.
Til hvem efterlader du dit rige?
Til den stærkeste.
Der er mange underværker, men intet mere forunderligt end mennesket.